Румяна Каменска-Донкова
Прозрачна алегория

chitanka.info

Като кораб потъващ се мята душата ми,

любов-светкавица безпощадно прониза я.

Мъдро се свиха платната — довчера приятели,

мачтите-чувства от студа са изгризани.

Не ме е страх. SOS няма да викам.

Така по-добре е, краят смирява мислите.

Да разбира, че всички пътища водят никъде —

за човешкия кораб няма съдба по-убийствена.

Само ти ми остана с целебния полъх на детство,

нас ни свързва вкуса на печални и весели мигове.

Ти стоиш на брега и безсилна се вглеждаш в морето,

ти не знаеш до другия бряг как да стигнеш.

Послушай, да чакаш няма да те оставя,

вярно, меланхолия ме е хванала,

всички напускат моя кораб-удавник,

но вземи, нещо и за теб е останало.

Направи сал. Дъските от истинска вярност

свържи на нашата дружба с въжетата,

нека кормило ти бъде моята слабост,

по-твърда от силата на мъжете.

Верен фар ще те води добрата надежда,

към брега тя най-верния път ще прокарва.

Ще те вика страхът, но назад не поглеждай,

откъсни част от себе си, но върви, трябва!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.